Намагаючись обґрунтувати свої територіальні і політичні претензії,
Росія постійно звертається не до міжнародного права, а до історичних аргументів.
То половців з печенегами згадають, то Святого Володимира привласнять,
то погрожують, що зможуть воювати вічно, вказуючи на Північну війну, яка тривала понад 21 рік.
То розповідають Трампу, що вони самотужки перемогли не лише Наполеона, але й Гітлера.
Цей випуск WAS про те, як Москва, захлинаючись у власній брехні
і начитавшись власної пропагандистської маячні,
намагається видати себе за велику державу і погрожувати іншим.
Розберемося, як це працює з давніх давен.
Насправді, правителі стародавнього Єгипту, Римської імперії, Візантії,
середньовічних королівств і церковних держав використовували політичні міфи, церемонії,
монументальне мистецтво, релігійні тексти та контроль інформації
задовго до появи московського князівства.
Але для Московії, Російської імперії, СРСР та Російської Федерації
пропаганда і брехня стали державоутворюючими стовпами.
Протягом кінця 15-го першої половини 16-го століть
Великі князі Московські, Іван ІІІ і Василій ІІІ,
московські метрополити, придворні книжники та монастирські автори
сформували специфічну систему політичного міфотворення.
Ті діячі обґрунтовували право Москви на спадщину Русі та Візантії,
створювали вигадані генеалогії правителів, наділяли монарха сакральним статусом
і представляли територіальне розширення як відновлення законного порядку.
Великий князь Іван ІІІ приєднав до московського князівства
Новгородську республіку та низку інших земель.
Наприкінці XV століття канцелярія Івана ІІІ закріпила формулу
«государ усієї Русі», що явно виражало претензію на політичну спадщину всіх земель,
які колись належали до держави Рюриковичів.
Іван ІІІ одружився з візантійською принцесою Софією Палеолог,
племінницею останнього візантійського імператора Костянтина ІІ.
Московський двір використав цей шлюб для зміцнення міжнародного престижу династії,
а також фактично присвоїв герб палеологів, який і досі є офіційним символом Росії.
Московський митрополит Зосима назвав великого князя Івана ІІІ новим царем Костянтином,
а Москву пов'язав із образом нового Константинополя,
тобто спробував наділити московського правителя сакральним авторитетом Візантійської імперії.
Це був перший крок до поняття так званого «Третього Риму».
Московські книжники розвинули ці претензії за Василія ІІІ.
Чернець Спиридон Сава, якого дослідники вважають одним із можливих авторів російського твору
«Сказання про князів Володимирських», створив на початку XVI століття вигадану генеалогію московської династії,
вивівши їх від князя Рюрика та його вигаданого предка Пруса, нібито родича римського імператора Октавіана Августа.
У «Сказанні» також ійшлося, як візантійський імператор Костянтин IX Мономах
урочисто передав київському князю Володимиру Мономаху царські регалії.
Це брехня, бо Костянтин IX помер, коли Володимиру було лише близько двох років.
Московський двір згодом пов'язав із тією легендою так звану «Шапку Мономаха»,
яка стала одним із головних атрибутів вінчання московських правителів на царство.
У 1520-х роках псковський чернець Філофей написав формулу, на якій досі тримаються імперські амбіції Росії.
Два попередні центри християнського світу впали, третій Рим, тобто Москва, стоїть, а четвертого не буде.
Великий князь Іван IV Грозний прийняв титул царя.
Митрополит Макарій провів церемонію за обрядом, який підкреслював божественне походження влади монарха.
Книжники з оточення Макарія уклали степенну книгу «Царського родословія»,
що вела історію послідовних правлінь від князя Володимира до Івана Грозного,
описуючи московське царство як спадкоємця Русі із центром в Києві.
Царські автори зображували завоювання Казанського та Астраханського ханств,
як розширення православного царства і відновлення належного порядку.
Отже, саме за Івана Васильовича Грозного оформилися три базові принципи російської пропаганди.
Цар отримує владу від Бога і стоїть над будь-якою політичною суперечкою.
Московське царство є спадкоємцем попередніх великих держав –
Римської та Візантійської імперії, Русі часів Володимира.
А розширення держави подається як захист віри або повернення належного.
На початку XVII століття московська держава пережила так званий «смутний час»,
після якого духовенство та інші представники еліт обрали новим царем Михайла Романова,
родича першої дружини Івана Грозного.
А згодом це суперечливе рішення було представлене як відновлення законної православної влади.
Але справжню революцію у державному міфотворенні здійснив на початку XVIII століття цар Пьотр I.
Він заснував газету «Вєдомості», особисто переглядав її матеріали та визначав, які новини слід публікувати.
А газета писала про перемоги російської армії, будівництво флоту, відкриття шкіл,
виробництво зброї, розвиток мануфактур, тобто створювала образ діяльного монарха,
який модернізує державу та веде її до військової могутності.
Багато в чому надихаючись стилем правління Людовика XIV,
Пьотр провів масштабні святкування перемоги у Полтавській битві, аби показати власну мудрість та успішність реформ.
Головним ідеологом створення Російської імперії став український церковний діяч Феофан Прокопович.
Саме він провів реформу стосунків держави і Православної церкви, які фактично діють і досі.
Тоді церковні ієрархи стали частиною державного апарату і отримали обов'язок підтримувати офіційну політику.
Під час Північної війни, якою зараз хизується радник Путіна Мединський, пропаганда запрацювала наповну.
Церква і влада подавали людські втрати, податки, рекрутські набори та примусову працю як необхідну сакральну жертву.
Фактично тоді Московія побудувала свою філософію необмежених жертв під час воєн.
Імператриця Єкатеріна ІІ намагалася створити з Російської імперії образ освічної монархії.
Листувалася з Вольтером і Деніді Дро.
З публікації останнього, а також створів Шарля Монтеск'є, Чезаре Бекарія та Жана Даламбера,
був сформований так званий «наказ» – зібрання принципів управління державою.
Так імператриця намагалася показати нібито європейськість держави, а пізніше російські історики видавали цей текст за оригінальний.
Єкатеріна підтримувала авторів, перекладачів, видавців і дипломатів, які формували її позитивну репутацію в європейських країнах.
За імператора Ніколая І, міністр народної освіти Сергій Уваров сформулював доктрину православ'я, самодержавства і народності,
яку стали поширювати через університети та гімназії.
Цензурні комітети обмежували публікацію творів, які ставили під сумнів самодержавство, офіційне православ'я та імперську єдність.
Почесний член Петербурської академії наук Микола Карамзін до самої смерті писав і публікував історію держави російської,
яку побудував навколо ідеї одноосібної влади.
Здається, ідея і досі непогано працює.
Окрім того, він остаточно закріпив ідею того, що Росія є прямим спадкоємцем Русі з часів Рюрика,
а всю плинність історії представив як процес формування держави навколо Москви.
Наступним величезним кроком російської пропагандистської брехні став переворот, в результаті якого до влади прийшли більшовики.
Відразу після захоплення влади Рада народних комісарів на чолі з Владіміром Леніним ухвалила декрет про пресу,
закривши усі газети, окрім тих, що належали більшовикам.
Пропагандистську структуру було піднесено на нові висоти.
Комуністична партія створила відділ агітації та пропаганди «Агітпроп»,
який контролював пресу, освіту, проводив агітаційні кампанії та підготовку пропагандистських кадрів.
Також запрацював «Головліт» – управління сцензури у книжках, газетах, журналах, в театрах і кіно.
Більшовики успадкували централізовану державу, систему цензури, яку удосконалили,
та уявлення про особливу історичну місію.
Вони замінили православну релігію мрією про комуністичне майбутнє,
царя вождем, Біблію, претензією марксизму-ленінізму на істину.
Радянська система розвинула переписування минулого відповідно до поточної партійної лінії,
а також вивела на новий рівень зовнішні так звані «активні заходи» та дезінформацію.
В першу чергу цим займалися працівники Народного комісаріату внутрішніх справ, а потім КГБ.
Вони створювали підставні організації, підробляли документи,
підтримували прокомуністичні видання та поширювали компромат.
Радянські спецслужби використовували рухи «За мир»,
дружні товариства, журналістів, громадські організації і агентів впливу.
Слід сказати, що це працювало.
Політична система Росії 21-го століття не вибудовувала нових доктрин.
Вона створила ідеологію, де співіснують православне царство з коренями аж у Києві 8-го-10-го століть.
Російська імперія, радянська наддержава, перемога у Другій світовій
і зв'язала це все в концепцію безперервної тисячолітньої державності.
В російському пантеоні уживаються князі Володимир Великий і Олександр Невський,
цар Іван Грозний, імператор Пьотр Перший, імператриця Єкатерина ІІ,
літератори Олександр Пушкін, Фьодор Достоєвський, Лев Толстой і брати Стругацькі,
партійні вожді Владімір Ленін, Йосип Сталін, маршал Георгій Жуков і президент Владімір Путін.
Звісно, щоб об'єднати ці постаті, потрібне щось інше, аніж загальна ідея,
адже нічого спільного між ними не було.
Отже, використовується концепція особливого шляху, яка паралельно дозволяє Росії будь-що –
бідність власних громадян, зовнішню агресію, теракти, хабарництво
і навіть підтримку офіційно заборонених терористичних організацій.
Як загалом можна представити основні принципи московської та російської пропаганди?
Правитель визначає реальність.
Від царя Івана IV минуле підганялося під інтереси монархії.
Цю традицію розвинув Пьотр I, а міністр Сергій Уваров при імператорі Ніколає I
визначив межі дозволеного в школі та публічній дискусії.
Більшовики повністю підпорядкували пресу, мистецтво та освіту.
Російські державні структури XXI століття використовують контроль телебачення,
законодавчі обмеження та цифрові платформи.
У межах цієї моделі офіційна версія отримує статус єдиної істини.
Чернець Передон Сава виводив московських правителів від імператора Августа.
Згодом книжники провели династичну лінію від давнього Києва до Російської імперії.
Історик Микола Карамзін проголосив централізовану державу головною метою в російській історії,
а сучасники використовують історію Русі, Російської імперії та СРСР для обґрунтування своїх територіальних претензій.
Ще за Івана Грозного завоювання Казані представили як перемогу православ'я.
Єкатеріна ІІ пояснювала анексію Кримського ханства вимогами безпеки імперії.
Радянські керівники називали встановлення контролю над країнами Центральної та Східної Європи
після Другої світової війни визволенням і захистом громадян.
Сучасні російські керівники виправдовують війни проти Грузії та України захистом населення та відновленням історичної справедливості.
Митрополит Макарій надав Івану IV сакрального статусу.
З тих пір культ вождя будували для багатьох правителів, зокрема Петра І, Екатеріни ІІ, Ніколая ІІ, Йосипа Сталіна і Владіміра Путіна.
Згадайте це безсмертне «Є Путін, є Росія, немає Путіна, немає Росії».
Цар Іван Васильович IV звинувачував бояр і князя Андрія Курбського у зраді.
Імператор Ніколай І шукав революційні змови. Йосип Сталін і керівники НКВС пояснювали репресії діяльністю шпигунів, шкідників і ворогів народу.
Радянські керівники представляли СРСР як фортецю в капіталістичному оточенні.
Російські офіційні особи XXI століття описують країну як об'єкт постійної атаки Заходу.
Ритуал замість доказу
Починаючи від вінчання на царство Івана Грозного, Росія використовує ритуали, аби закріпити винятковість і правильність розуміння історії.
Пьотр І проводив тріумфальні процесії після військових перемог.
Імператори Романови влаштовували коронації, урочисті ювілеї та паради.
Більшовики – першотравневі демонстрації, річниці жовтневого перевороту та партійні з'їзди.
Радянські і російські керівники зробили військові паради до Дня Перемоги центральним державним ритуалом.
Цензура і надлишок інформації
Цензури Російської імперії обмежували доступ до альтернативних поглядів.
Більшовицький головліт поєднав заборони з масовим виробництвом партійної преси, кіно, плакатів і радіопередач.
Російська модель XXI століття поєднує обмеження незалежної журналістики з постійним потоком телевізійних програм, інтернет-повідомлень, коментарів і конспірологічних версій.
Формула «не все так однозначно» виявилася дуже ефективною.
Емоція
Страх чудово працював у московській пропаганді з XVI століття.
Далі спектр емоцій розширювався, даючи змогу використовувати взаємовиключні пояснення.
Одного і того ж противника пропагандисти як часів Петра, так і Путіна можуть одночасно зображувати слабким і надзвичайно небезпечним, залежним і всесильним, маріонеткою заходу і самостійною агресивною силою.
Узгодженість повідомлень є геть необов'язковою, коли кожна версія викликає страх, гнів, розгубленість або недовіру.
У нас склалося враження, що Росія просто розпадеться, якщо припинить брехати і перекручувати історію.
Здається, спотворення історичних фактів і маніпуляція ними і є тим, на чому тримається ця країна.
Незгодні? Давайте подискутуємо в коментарях.
Дякуємо за перегляд!